МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ
ХАРКІВСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ УНІВЕРСИТЕТ ІМЕНІ В. Н. КАРАЗІНА

Бавикіна Вікторія Миколаївна

УДК 316.288:7.036

ПОЛІТИЧНИЙ АКЦІОНІЗМ У КОНТЕКСТІ ТЕОРІЇ СОЦІАЛЬНОЇ ДІЇ

22.00.01 – теорія та історія соціології

АВТОРЕФЕРАТ
дисертації на здобуття наукового ступеня 
кандидата соціологічних наук

Харків – 2020
Дисертацією є рукопис.

Робота виконана в Харківському національному університеті імені В. Н. Каразіна Міністерства освіти і науки України.

Науковий керівник: 	         докторка філософських наук, професорка
Стародубцева Лідія Володимирівна,
Харківський національний університет
імені В. Н. Каразіна, Міністерство освіти і науки України, завідувачка кафедри медіакомунікацій.

            Офіційні опоненти: 		докторка соціологічних наук, професорка 
Костенко Наталія Вікторівна,
		Інститут соціології Національної академії 
наук України, завідувачка відділу соціології культури й масової комунікації.

кандидатка соціологічних наук 
Зінчина Олександра Борисівна,
		Харківський національний університет міського господарства імені О. М. Бекетова, Міністерство освіти і науки України, доцентка кафедри філософії і політології.

Захист відбудеться 20 жовтня 2020 р. о 14 годині на засіданні спеціалізованої вченої ради Д 64.051.15 Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна за адресою: 61022, Харків, майдан Свободи, 4, ауд. 2-49.

З дисертацією можна ознайомитись у Центральній науковій бібліотеці Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна за адресою: 61022, Харків, майдан Свободи, 4.

Автореферат розісланий     19 вересня 2020 р.

Вчений секретар
спеціалізованої вченої ради 				                 Ірина ШЕРЕМЕТ

ЗАГАЛЬНА ХАРАКТЕРИСТИКА РОБОТИ

Обґрунтування вибору теми дослідження. Переважно негативне сприйняття форми акції через її надмірну радикальність та провокативність, які є неприйнятними для більшості глядачів, ускладнює рецепцію політичного акціонізму як раціональної свідомої дії.  У суспільстві складається ситуація, при якій політичні акції стають антагоністичними до загальноприйнятої суспільної моралі та соціальних норм – в акціях лунають непопулярні в суспільстві ідеї, що призводить до ціннісного конфлікту між акціоністом та глядачем, деструктивного впливу на суспільну стабільність.  Разом з тим, низький ступінь розробки концептуального апарату дослідження подібних проявів сучасного мистецтва вітчизняною гуманітарною наукою позбавляє змоги зрозуміти ціннісну орієнтацію політичного акціонізму та причини конфлікту. 
Проблемна ситуація, що актуалізує необхідність проведення цього дослідження, зумовлюється: 
по-перше, відсутністю в сучасному українському соціогуманітарному дискурсі досліджень радикальних форм сучасного мистецтва та актуальних провокаційних проявів культури, які є джерелами інформації про суспільно-політичні процеси; 
по-друге, конфліктогенністю політичного акціонізму, який зазвичай позначається як девіація та ненормативна поведінка, що провокує суспільні дискусії та суперечки.
Можна назвати лише невелику кількість зарубіжних наукових досліджень, присвячених політичному акціонізму, який, починаючи з 1960-х років, стає предметом гуманітарних рефлексій. Необхідно зазначити, що у цих працях, як правило, домінують мистецтвознавчий аналіз і художня критика. Перед нами було поставлено завдання розглянути феномен політичного акціонізму у міждисциплінарному аспекті. 
З соціологічної точки зору для нашого дослідження вагому значущість мають праці західних науковців, присвячені проблемам аналізу об’єктивних і суб’єктивних факторів структурування соціальної реальності (З. Бауман, П. Бурдьє, Е. Ґідденс, Е. Дюркгейм та ін.). В контексті даної роботи найбільшу цінність мають концепції М. Вебера і Дж. Г. Міда, що представляють класичні школи соціальної дії та зберігають свою актуальність в сучасному світі: саме розуміюча соціологія, в якій ключову роль грають наміри соціального агента, надає можливість розглядати вмотивованість дії та актуалізувати роль процесу інтерпретації у розумінні соціальної дії. Разом із тим дослідженням теорії соціальної дії в різний час займались науковці Дж. Александер, П. Бергер, Ю. Габермас, Т. Парсонс та ін. Для аналізу політичного акціонізму важливими є теоретичні розвідки, в яких представлені дослідження соціальної реальності та соціальних інститутів, з якими взаємодіє політичний акціоніст. Для цього дослідження особливо важливими є роботи, в яких аналізуються феномени «соціального та політичного тіла» в контексті теорій влади та свободи, а саме концепції Х. Арендт, Ш. Муфф, М. Фуко та К. Шмітта. У цьому ключі визначальними також є роботи Л. Альтюссера, Е. Балібара, І. Валлерстайна, Ж. Дельоза та Е. Лаклау. Велику цінність для виявлення соціальних аспектів політичного акціонізму мають соціологічні праці вітчизняних дослідників проблем соціології культури та мистецтва (Л. Малес, Ю. Сорока та ін.), питань ціннісної ідентифікації в сучасному соціумі (В. Бакіров, Н. Побєда, А. Ручка та ін.) та соціальної суб’єктності (О. Даниленко, О. Зінчина, Н. Костенко, С. Макеєв, Л. Сокурянська та ін.).
Аналізом політичних аспектів соціальної дії художника займались Дж. Агамбен, В. Беньямін, Л. Вітгенштейн, А. Грамши, Ж.-Л. Нансі та ін. У дослідженні використовуються філософсько-політологічні та філософсько-естетичні рефлексії з питань політичних функцій мистецтва, емансипативної дії та теорії події таких дослідників, як А. Бадью, К. Бішоп, Н. Буріо та Ж. Рансьєр.
Необхідність дослідження мистецтвознавчих аспектів феномена політичного акціонізму та множинності його художніх інтерпретацій зумовлює звернення в цьому дослідженні до публікацій, статей та інтерв'ю з цієї тематики закордонних та українських теоретиків і практиків сучасного мистецтва, арт-кураторів та арт-критиків (О. Балашової, О. Баршинової, Г. Вишеславського, С. Гібелинди, Р. Голдберг, Б. Гройса, К. Дьоготь, А. Епштейна, В. Мізіано, Д. Петренко, Я. Пруденко, О. Смирної, О. Соловйова, Л. Стародубцевої,             О.-О. Червоник, Р. Шехнер, та ін.). У західній гуманітаристиці дослідженням вузької проблематики Віденського акціонізму опікуються Х. Клокер, Д. Роузел, Т. Сесерко- Острогонак, Д. Шварц та ін. Разом із тим, необхідно зазначити, що феномену політичного акціонізму в цілому не присвячено жодного фундаментального дослідження. На сьогодні не існує ані усталеного визначення поняття політичного акціонізму, ані загальноприйнятої типології цього феномена. Відсутні дослідження, присвячені виявленню структурних причин, що зумовлюють появу політичного акціонізму, аналізу його ґенези, окресленню тенденцій його розвитку. 
Не дивлячись на наявність досліджень окремих аспектів політичного акціонізму як форми сучасного мистецтва, тема радикальних мистецьких практик залишається своєрідною лакуною в соціології, потребує пошуків нових теоретичних ракурсів аналізу і проведення нових соціологічних досліджень. 
Зв’язок роботи з науковими програмами, планами, темами. Тема дисертації пов’язана з базовим напрямом досліджень, що здійснювалися за участю авторки кафедрою медіакомунікацій та Центром медіакомунікацій та візуальних досліджень Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна «Нові медіа та концептуальні стратегії інформаційного суспільства».
Мета та завдання дослідження. Метою дослідження є концептуалізація феномена політичного акціонізму в контексті теорії соціальної дії.  
Реалізація поставленої мети передбачає необхідність вирішення таких завдань:
–	обґрунтувати поняттєво-категоріальний апарат соціологічного дослідження феномена політичного акціонізму;
–	визначити ключові підходи до конструювання концепту політичного акціонізму в дискурсі соціологічної теорії; 
–	окреслити концептуально-методологічну стратегію дослідження; 
–	провести соціологічний аналіз причин виникнення, ґенези та еволюції політичного акціонізму; 
–	запропонувати типологію політичного акціонізму в контексті теорії соціальної дії;
–	виявити специфіку політичного акціонізму як форми соціальної дії в сучасному українському суспільстві.
Об’єкт дослідження – політичний акціонізм у сучасному мистецтві.
Предметом дослідження є політичний акціонізм як форма соціальної дії. 
Геокультурні та просторові межі дослідження зумовлюють необхідність визначення характеристик політичного акціонізму, з одного боку, тих країн, де він набув експліцитної форми, мав найбільш помітні прояви і сформувався в чітко означені напрями мистецтва соціальної дії (Австрія та Росія),  а з другого – тих країн, в яких політичний акціонізм розвивається в імпліцитній формі, не виокремлюючись від інших соціально-мистецьких і перформативних практик (з цієї точки зору найбільш показовим прикладом є Україна).
Хронологічні межі дослідження у цілому окреслюють період другої половини XX – початку XXI ст., а точніше – періоди розквіту Віденського художнього акціонізму в Австрії (1957–1971 рр.), Першої (1991–1997 рр.) та Другої (2007–2016 рр.) хвиль Московського політичного акціонізму в Росії, зародження і розвитку українського акціонізму (2004–2020 рр.).
Методи дослідження. Досягнення мети та реалізацію завдань дослідження забезпечено шляхом використання таких загальнонаукових методів як аналіз і синтез (для визначення теоретико-методологічних підходів до соціологічного вивчення процесів функціонування політичного акціонізму та розкриття його основних характеристик), аналогія (для виявлення місця політичного акціонізму в контексті соціальних, художніх і перформативних форми мистецтва), узагальнення (для визначення спільних причин виникнення політичного акціонізму в різних країнах). Для вирішення окремих завдань дослідження задіяні методи термінологічного (для окреслення семантичних меж і зіставлення значень понять в рамках соціологічного дослідження політичного акціонізму), історико-генетичного (для визначення особливостей ґенези та етапів розвитку політичного акціонізму), типологічного (для розробки типології політичного акціонізму як форми соціальної дії) та компаративного (для порівняння форм політичного акціонізму в мистецтві в залежності від особливостей політичних режимів суспільств, де він виникає) аналізу.
Методологія дослідження спирається на теорії соціальної дії М. Вебера, структурації Е. Гідденса та символічного інтеракціонізму Дж. Міда; концепції свободи Х. Арендт, дисциплінарної влади М. Фуко та символічної влади П. Бурдьє; дослідження Ж. Рансьєра про режими чуттєвості; праці з метаполітики та концепт події А. Бадью.
Емпіричну базу соціологічного дослідження складають результати експертного неформалізованого онлайн-інтерв’ю теоретиків та практиків, пов’язаних з політичним акціонізмом з Дніпра, Києва, Львова, Одеси та Харкова (n=30), проведеного в рамках авторського дослідження «Феномен політичного акціонізму в сучасному українському мистецтві» (2017–2018 рр.). У роботі також використано матеріали вторинного аналізу: дані соціологічного опитування Центру економічних і політичних досліджень імені Олександра Разумкова «Оцінка громадянами ситуації в Україні та стану проведення реформ, ставлення до політиків та соціальних інститутів, електоральні рейтинги» (n=2308, 2008 р.); даних соціологічного дослідження Київського міжнародного інституту соціології «Довіра українців до соціальних інституцій» (n=2029, 2012 р.); соціологічне дослідження російського Аналітичного центру Юрія Левади «Левада-Центр» «Перспективи громадянського суспільства в Росії» (103 глибинних інтерв’ю, 2011 р.), «Протестний рух у Росії в кінці 2011–2012 рр.» (45 глибинних інтерв’ю, 2012 р.), «Потенціал громадянської участі у рішенні соціальних проблем» (24 глибинних інтерв’ю, 2014 р.); статистичні дані, викладених у збірках «Пострадянська людина і громадянське суспільство» (2010 р.), «Суспільна думка – 2014» (2015 р.), «Демократія в Росії: установки населення» (2015 р.); дані соціологічного моніторингу «Українське суспільство» за 1992–2018 рр. Інституту соціології НАН України.
Наукова новизна одержаних результатів дослідження полягає у вирішенні важливого завдання у галузі теоретичної соціології – концептуалізації феномена політичного акціонізму в контексті теорії соціальної дії, а саме:
Уперше: 
–	створено трьохкомпонентну модель інтерпретації феномена політичного акціонізму на основі аналізу соціологічних та політологічних теорій, які стосуються соціальної дії суб’єкта (А. Бадью, М. Вебер, Е. Гідденс, М. Фуко): 1) цілераціональної соціальної дії, направленої на порушення онтологічної безпеки глядачів і руйнацію інституціоналізованих зразків соціальної поведінки; 2) радикальної мистецької Події, що має політичний та емансипаторний потенціал, переозначує усталені соціальні норми та демонструє альтернативні орієнтири соціальної дії в публічному просторі; 3) авторитарної політичної дії, що виступає у ролі квазіопозиції до політичного режиму, тим самим підтримуючи конструювання владного дискурсу. На основі трьохкомпонентної моделі інтерпретації феномена політичного акціонізму як теоретичного конструкту в соціологічному дискурсі визначено ключові цілі політичного акціонізму (дестабілізація рутинних практик, порушення існуючого порядку відтворення соціальної реальності, донесення критичного повідомлення до реципієнтів політичної акції, здійснення деструктивного впливу на домінуючі соціальні судження) та його функції (деконструююча, емансипаторна, критична);
–	запропоновано типологію політичного акціонізму як форми соціальної дії на основі домінуючих характеристик політичних режимів, де з’являється кожен із виділених його типів: 1) іманентний акціонізм, що є типовим для авторитарних режимів у післявоєнних країнах, із високим рівнем контролю публічного та інформаційного просторів; 2) ангажований акціонізм, що є характерним для політичних режимів гібридної демократії з мінімальною участю суспільства у творенні держави, високим рівнем політичної довіри та низьким рівнем можливості реалізації демократичних свобод; 3) латентний акціонізм, що виникає в квазідемократичних режимах, в насичених політичними подіями публічних просторах суспільств із низьким рівнем політичної довіри;
–	визначено основні характеристики політичного акціонізму як форми соціальної дії в сучасному українському суспільстві на основі проведеного авторського неформалізованого онлайн-інтерв’ю та аналізу матеріалів соціологічних опитувань: 1) відсутність системності у плануванні та випадковий характер появи тієї чи іншої акції; 2) невизначеність умов і нестабільність ходу реалізації акції, тяжіння дії художника-акціоніста скоріше до нерадикальної соціальної критики, ніж до провокації та епатажу; 3) апеляція мистецького висловлювання акціоніста в першу чергу до художнього та культурного полів, і лише в другу чергу – до політичного; 4) спорадичний характер вирішення проблеми фото- та відеофіксації здійсненої акції; 5) незацікавленість медіафахівців у адекватному висвітленні політичних акцій в українському інформаційному полі; 6) інертність художнього поля до сприйняття мистецької політичної акції. 
Удосконалено:
–	 поняттєво-категоріальний апарат соціологічного дослідження феномена політичного акціонізму в сучасному мистецтві як форми соціальної дії: до традиційних розумінь акціонізму як активізму та мистецтва прямої дії запропоновано додати два авторських варіанти дефініції поняття «політичний акціонізм» у контексті соціологічного аналізу – політичний акціонізм у широкому сенсі розуміється як мистецтво епатажної дії соціально-політичного спрямування, а у вузькому сенсі визначається як сингулярна неінституціоналізована мистецька форма соціальної дії, що реалізується художником-акціоністом в якості провокативного емансипативного жесту, спрямованого на публічну критику влади, держави та політичного режиму, порушення онтологічної безпеки глядача, перерозподіл соціального простору та перевизначення ролі митця в соціумі;
–	соціологічну інтерпретацію характеристик причин виникнення та ґенези політичного акціонізму: на основі аналізу основних течій акціонізму в європейських країнах середини XX – початку XXI ст. виявлено, що основними соціальними чинниками появи політичних мистецьких акцій є реакція на прояви авторитаризму та узурпації політичної влади, процеси естетизації політики, регламентація соціального, публічного та медійного простору. У процесі формування та розвитку акціонізму в якості мистецької течії визначено три етапи: перший – з 1957 по 1971 рр. – відзначився у феномені так званого Віденського художнього акціонізму; другий – з 1991 по 1997 рр. – характеризується акціями Першої хвилі Московського акціонізму; третій – з 2007 по 2020 рр. – відзначився появою Другої хвилі російського політичного акціонізму та зародженням українського мистецького акціонізму.
Дістали подальший розвиток:
–	концепція кризової ситуації Е. Гідденса, що характеризує стан підвищення тривожності та втрати почуття онтологічної безпеки: у контексті даної роботи політичний акціонізм постає як кризова ситуація для глядача акції, що спрямована на руйнацію інституціоналізованих зразків соціальної поведінки та рутинізованих структур повсякденності (перш за все, практик публічного мовлення), створення альтернативних пануючим моделей політичної поведінки та взаємодії соціального агента з полем політики; 
–	концепція емансипативного жесту Ж. Рансьєра, в межах якої візуальне мистецтво розуміється як таке, що має потенціал до провокації глядача на дію та активність; в межах дослідження політичного акціонізму до концепції додається важливий аспект егалітарності дії сучасного художника, що апріорі спрямована на широкого глядача, який не має достатніх знань та умінь розшифрувати та концептуалізувати дію акціоніста; невідповідність між складністю мистецької роботи та можливостями розуміння глядача стає приводом для конфлікту та табуювання політичного акціонізму у суспільстві, що суперечить початковій інтенції до емансипації. 
Практичне значення отриманих результатів полягає у розробці концептуальних засад соціологічного аналізу феномена політичного акціонізму, що можуть бути використані для подальших наукових досліджень у галузі соціології культури і мистецтва, аналізу процесів соціально-політичних трансформацій у співвідношенні з розвитком мистецьких практик. Результати дослідження можуть бути впроваджені у курсах «Соціологія», «Теорія та історія  соціології», «Соціологія культури» та «Соціологія мистецтва» для студентів соціологічних спеціальностей. Одержані авторкою результати сприяли вдосконаленню навчальних дисциплін «Візуальні комунікації», «Медіааналітика» та «Медіамистецтво», що викладалися на соціологічному факультеті Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна за освітньо-професійною програмою «Медіакомунікації» (2016–2019 рр.) та дисциплін «Аудіовізуальні медіа», «Медіавплив» і «Громадянська журналістика», що викладаються в магістратурі за освітньо-професійною програмою «Аудіовізуальні медіа та цифрова журналістика», спеціальністю «Журналістика» на соціологічному факультеті. Окремі положення дисертації можуть бути використані у дослідженні процесів сучасної культури, задіяні у дослідницьких виставкових проєктах, служити методологічною основою для соціологічних досліджень мистецтва як в Україні, так і за її межами.
Особистий внесок здобувача. Дисертація є самостійно виконаною науковою працею та не містить плагіату. Наукові результати та висновки дисертації отримані авторкою особисто.
Апробація матеріалів дисертації. Основні положення дисертації апробовано у формі виступів із доповідями на таких міжнародних і всеукраїнських наукових і науково-практичних конференціях: Науково-практична конференція «Media Studies: Міждисциплінарні дослідження медіа» (Харківський національний університет імені В. Н. Каразіна, Харків, 2016 р.), Міжнародна науково-практична конференція «Теорія і практика сучасної науки» (Міжнародний центр наукових досліджень, Дніпро, 2017 р.),  III Конгрес Соціологічної асоціації України «Нові нерівності – нові конфлікти: шляхи подолання» (Харківський національний університет імені В. Н. Каразіна, Харків, 2017 р.), Міжнародна науково-практична конференція «Розвиток сучасного суспільства в умовах глобальної нестабільності» (Причорноморський центр досліджень проблем суспільства, Одеса, 2018 р.), Міжнародна науково-практична конференція «Суспільні науки: історія, сучасність, майбутнє» (Київська наукова суспільнознавча організація, Київ, 2018 р.). Дисертація обговорювалася на міждисциплінарних науково-практичних семінарах кафедри медіакомунікацій та науково-теоретичному семінарі соціологічного факультету Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна.
Структура та обсяг дисертації. Дисертаційна робота складається зі вступу, трьох розділів (у т. ч. 8 підрозділів), висновків до розділів, загальних висновків, списку використаних джерел і додатку. Робота містить 1 таблицю та 18 рисунків. Обсяг загального тексту дисертації складає 186 сторінок (8,13 д. а.), з них основного тексту – 168 сторінок (7,71 д. а.). Список використаних джерел містить 216 найменувань, з них 60 – іноземними мовами.

ОСНОВНИЙ ЗМІСТ РОБОТИ

У вступі обґрунтовано вибір теми дослідження, розкрито рівень її наукової розробленості, сформульовано мету та завдання дослідження, визначено його об’єкт і предмет, охарактеризовано теоретико-методологічні засади, висвітлено наукову новизну, теоретичне та практичне значення роботи, розкрито форми й характер її апробації.
У першому розділі «Теоретико-методологічні засади дослідження соціальної дії та політичного акціонізму» визначено поняттєво-категоріальний апарат і обґрунтована теоретико-методологічна база дослідження політичного акціонізму.
У підрозділі 1.1 «Політичний акціонізм у контексті художніх, соціальних і перформативних практик: обґрунтування поняттєвого апарату дослідження» проведено етимологічний аналіз поняття акціонізму та здійснено аналіз наукових робіт дослідників політичного акціонізму в соціогуманітарних науках. Результати пошукового дослідження засвідчили відсутність у європейському та вітчизняному наукових дискурсах систематизованого поняттєвого апарату, що міг би слугувати інструментарієм теоретичних досліджень політичного акціонізму як форми соціальної дії. У результаті термінологічного аналізу закордонної (переважно, англомовної) наукової соціогуманітарної літератури окреслено концептуальні межі понять «перформанс», «гепенінг» та «акція політичного протесту». На основі аналізу семантичного спектру цих суміжних за значенням понять виявлено відмінності політичного акціонізму від інших соціальних, художніх і перформативних практик. У результаті дослідження діапазону різноманітних визначень поняття «політичний акціонізм» у працях західних та вітчизняних вчених запропоновано два авторських варіанти його дефініції в контексті соціологічного аналізу. У широкому сенсі політичний акціонізм розуміється як мистецтво епатажної дії соціально-політичного спрямування, а у вузькому сенсі визначається як сингулярна неінституціоналізована мистецька форма соціальної дії, що реалізується художником-акціоністом в якості провокативного емансипативного жесту, спрямованого на публічну критику влади, держави та політичного режиму, порушення онтологічної безпеки глядача, перерозподіл соціального простору та перевизначення ролі митця в соціумі.
У підрозділі 1.2 «Основні підходи до конструювання концепту політичного акціонізму в дискурсі соціологічної теорії» представлено соціально-політичні теорії та концепції, що можуть слугувати основою розгляду політичного акціонізму. Підрозділ містить огляд соціологічних теорій, обраних як теоретичні стратегії дослідження. Основними з них обрано теорії соціальної дії М. Вебера та структурації Е. Ґідденса, що дозволяють поєднувати аналіз об’єктивних і суб’єктивних факторів виникнення політичної акції як цілераціональної соціальної дії. Артикульовано необхідність інтеграції окреслених теоретичних стратегій з теорією символічного інтеракціонізму Дж. Міда, що надає змогу розглядати політичний акціонізм як форму соціальної дії, спрямованої на комунікацію з глядачем і владними інститутами. Проаналізовано соціально-політичні концепції свободи, дисциплінарної та символічної влади Х. Арендт і М. Фуко. Застосування розробок цих дослідників дозволяє розкрити особливості політичних акцій у процесі взаємодії з інститутами влади, концептуалізувати акціонізм як відображення стану соціального простору та політичного клімату в країні, де здійснюється акція. Концепція «політичного тіла» М. Фуко розширює можливості аналізу політичного акціонізму як дії, що направлена на зміну публічної ролі сучасного художника. Дослідження владного дискурсу Х. Арендт дозволяє порушити питання інструменталізації глядача в політичному акціонізмі та створити передумови для розгляду акціонізму в якості авторитарної публічної дії. Розглянуто теорії сучасної культури, спрямовані на дослідження феномена естетичного в політичному просторі, що обумовлено одночасною дією політичного акціонізму в трьох символічних системах – соціальній, мистецькій та політичній. Незважаючи на радикальну політичну критику, що містить акція, у публічному просторі акціонізм позиціонується, перш за все, як форма сучасного мистецтва. Таку стратегію розглядав філософ Ж. Рансьєр, що знайшло відображення в його теоріях публічного затвердження рівності та емансипативного жесту, що реалізуються сучасними політичними акціоністами. Концепція події А. Бадью дає змогу дослідження політичного акціонізму як сучасної форми протестного мистецтва, що є частиною політичного процесу. Доведено необхідність розгляду політичного акціонізму з позицій концепції «критики політичного» за терміном Ш. Муфф і «плинної сучасності» З. Баумана, що надають актуальність огляду особливостей сучасних політичних режимів. У цілому, розглянуті концепції складають теоретичну базу даного дослідження, надаючи можливість соціологічного розгляду феномена політичного акціонізму як форми соціальної дії в межах її аналізу.
У підрозділі 1.3 «Цілі, соціально-політичні функції та структурно-динамічні елементи акціонізму в контексті теорії соціальної дії: концептуально-методологічна стратегія дослідження» на основі соціологічного аналізу феномена політичного акціонізму в сучасному мистецтві розроблено концептуально-методологічну стратегію дослідження акціонізму, що базується на визначенні його цілей, соціально-політичних функцій та структурно-динамічних елементів. Розкрито цілі політичного акціонізму як форми соціальної дії, що спрямована на дестабілізацію рутинних практик, порушення політичного порядку та здійснення деструктивного впливу на публічне поле. Охарактеризовано соціально-політичні функції акціонізму, основними з яких є деконструююча, емансипаторна та критична. Визначено такі структурно-динамічні елементи політичного акціонізму: акціоніст; дія художника, спрямована на привернення уваги до актуальної соціальної проблеми; умови здійснення соціальної дії; її концептуальний зміст; публічні результати та соціальні наслідки проведеної акції. Окреслено концептуально-методологічну стратегію дослідження акціонізму, засновану на трьохкомпонентній моделі інтерпретації феномена політичного акціонізму як форми соціальної дії. Соціальний компонент розкриває її як цілераціональну дію, направлену на порушення онтологічної безпеки глядачів і руйнацію інституціоналізованих зразків соціальної поведінки. Мистецький компонент визначає акцію в якості радикальної Події, що переозначує усталені соціальні норми та демонструє альтернативні орієнтири для здійснення соціальної дії в публічному просторі. Політичний компонент розкриває акцію як авторитарну дію, що в публічному полі постає у ролі квазіопозиції до політичного режиму, тим самим підтримуючи конструювання владного дискурсу.
У другому розділі «Форми політичного акціонізму в контексті трансформацій соціально-політичного дискурсу європейських країн: історико-генетичний, типологічний та компаративний аналіз» проаналізовано течії політичного акціонізму в країнах Західної та Східної Європи з позиції детермінованості форм акціоністської дії політичним режимом, в якому вона з’являється.
У підрозділі 2.1 «Віденський акціонізм як іманентна дія: художній вимір соціального протесту» досліджено особливості австрійської традиції художнього акціонізму та соціально-політичні умови його виникнення. Пункт 2.1.1 «Трансформації політичного дискурсу в Австрії середини XX ст.» містить аналіз політичного режиму та соціокультурних особливостей соціального простору Австрії після подій Другої світової війни. Дослідження політичних процесів, що мали місце в тогочасній Австрії, дозволило визначити перелік причин-каталізаторів появи такої радикальної форми художнього висловлення як акціонізм. Роботи перших віденських художників-акціоністів (Германа Нітча, Отто Мюлля, Рудольфа Шварцкоглера та ін.) створювались у період з 1958 по 1975 рр. в умовах жорсткого державного контролю над публічним простором і посилення ідеологічного регламенту. Засилля цензури та одночасна суспільна інертність зумовили необхідність появи емансипативної публічної дії, якою стала художня акція. У пункті 2.1.2 «Реконфігурація мистецької форми як наслідок соціальних потрясінь: виникнення та розвиток феномена художнього акціонізму» Віденський художній акціонізм визначено як іманентну соціальну дію. Виявлено, що ця форма акціонізму є типовою для травмованих суспільств (Австрія пережила Другу світову війну та окупацію країнами-союзниками протягом десяти років). Виникнення радикальних і провокаційних художніх акцій, за концепцією розподілення чуттєвого Ж. Рансьєра, пов’язано з посиленням регламентації публічного простору. Поява публічних радикальних акцій призводить до перевизначення ролі художника з «актора естетики» на «актора політики», що дає підстави стверджувати про емансипативний потенціал мистецької дії.
У підрозділі 2.2 «Ангажований політичний акціонізм у Росії кінця ХХ ст. як форма соціальної дії» представлено аналіз феномена політичного акціонізму в контексті соціально-політичних трансформацій російського режиму. У пункті 2.2.1 «Ґенеза та еволюція форм політичного акціонізму за часів розпаду СРСР» проаналізовано традицію політичного акціонізму в Росії, початком якої була його Перша хвиля, представлена акціями художників Олега Кулика, Анатолія Осмоловського, Олександра Бренера та ін. акціоністів у 90–ті рр. XX ст. Використання генеалогічного методу М. Фуко дозволило проаналізувати основні соціально-політичні зміни у політичному просторі Росії та розглянути їх як основного чинника появи мистецьких політичних акцій. У пункті 2.2.2 «Радикалізація політичного акціонізму на початку ХХІ ст. як наслідок загострення соціального конфлікту» розглянута Друга хвиля російського політичного акціонізму, що представлена діяльністю арт-групи «Війна», панк-групи «Pussy Riot», акціями П. Павленського та ін. художників у 2004–2020 рр. Розпочинаючись як екзистенційний жест художника, акціонізм трансформується у мистецтво радикальної політичної дії, що спрямована на критику державних інститутів. Інтенсивна громадська увага до перебігу акції пояснюється посиленням авторитаризму в Росії, появою політичних рішень, що суперечать демократичним цінностям. Надмірна радикальність візуальної форми акції має політичне підґрунтя – неможливість публічного вираження громадянської думки традиційними для демократичних суспільств методами, існування стійкого міфу «патерналістської держави», що знижує соціальну напругу та впливає на візуальну форму політичного акціонізму. Російському акціонізму, на відміну від Віденського, притаманна додаткова дискурсивна сторона, пов’язана з тим, що в мистецькому просторі політичної акції з’являється жінка: як художниця, як активний суб’єкт, як акціоністка. 
У підрозділі 2.3 «Латентний політичний акціонізм: актуальне українське мистецтво прямої дії» визначено дискурсивні особливості українського політичного акціонізму та специфіку його функціонування в контексті українського сучасного мистецтва (арт-групи «Р.Е.П.» і «SOSka», П. Армяновський та ін.) у період з 2004 по 2020 рр. Серед причин, що впливають на реалізацію радикального мистецтва в Україні, найбільшу вагу мають фактори гетерогенності політичного простору та можливості публічної артикуляції громадської думки. Високий темп публічного обговорення соціально-політичних подій детермінує критичний потенціал українського мистецтва. Натомість прагнення суспільства до якісних демократичних трансформацій нівелює радикальні потенції суспільства. Таким чином, український політичний акціонізм існує як спорадична помірно-радикальна соціальна дія, що дозволяє митцям розширити власний художній інструментарій, не виходячи за межі художнього поля. Незацікавленість у більш провокаційних і радикальних художніх методах, відсутність виходу за межі мистецького поля та невтручання у політичний протест пояснюються відсутністю політичної довіри до представників держави, що провокує ситуацію перманентного протесту та соціального невдоволення. Політичний режим України, що базується на політичній амбівалентності, але позбавлений прямого авторитаризму, тяжіння до встановлення конкретної ідеологічної системи продукує політичне мистецтво, що, на відміну від мистецтва режимів із більш вираженою авторитарною складовою, направлене в більшій мірі на дослідження контексту, ніж на протест. Відсутність прямих відкритих політичних репресій та паростки становлення громадянського суспільства, дозволяють художнику проводити критичну ревізію режиму в інституційних рамках, кваліфікувати публічний простір не як регламентований та узурпований режимом, в якому унеможливлюється присутність будь-якої альтернативної думки, а як простір експерименту.
У третьому розділі «Специфіка політичного акціонізму як форми соціальної дії в сучасному українському суспільстві» представлено результати вторинного аналізу даних соціологічних досліджень щодо феномена політичної довіри та результати авторського дослідження, присвяченого виявленню характерних особливостей українського політичного акціонізму. 
Підрозділ 3.1 «Проблеми свободи, контролю та політичної довіри: вторинний аналіз соціологічних опитувань» містить аналіз даних соціологічних опитувань з приводу питань політичної довіри та рівня демократичності українського та російського суспільств, що впливають на радикальність форми політичного акціонізму та обумовлюють його публічну видимість. Результатом порівняльного аналізу даних щодо особливостей феномена політичної довіри в Україні та Росії стало розширення розуміння причин появи акціонізму та його розповсюдженості: високий рівень політичної довіри суспільства до об’єкта критики (перш за все – президента країни) впливає на інтенсифікацію публічної уваги до акції; низький рівень політичної довіри (за даними соціологічних досліджень, в Україні з 1994 р. рівень політичної довіри до президента країни є від’ємним) детермінує байдужість до критики представників держави. Низький рівень політичної довіри у суспільстві впливає на публічну «невидимість» акціонізму через індиферентне ставлення до об’єктів, що піддаються критиці в акціях. Натомість високий рівень довіри до президента та представників влади може стати каталізатором публічної помітності акцій, їхнього активного обговорення в інформаційному просторі. Важливим для нашого дослідження є відсутність в українському політичному просторі лідера, певного харизматика, що узурпував би символічну та реальну владу. Саме з цієї причини російський та український патерналізм мають одну, але визначальну для цього дослідження відмінність: у випадку українського суспільства критика державних інститутів екстраполюється на президента як на причину (або невід’ємну складову) даного невдоволення та того факту, що держава не виконує своїх зобов’язань; у Росії політична невдоволеність не пов’язується з фігурою президента, симпатія до якого зберігається незалежно від погіршення соціально-економічних умов життя. Такий розрив між політичною верхівкою та економічним становищем створює ідеологічний базис для існування онтологічної безпеки, де присутні фігура захисника та політичний гарант. Не зважаючи на скрутне соціальне та економічне становище, в російському суспільстві майже відсутні протести проти політичних рішень. В Україні, де економічна ситуація є подібною, для суспільства характерна недовіра до державних органів та їхніх представників (у тому числі, й до президента). 
У підрозділі 3.2 «Експертне інтерв’ю фахівців у галузі сучасного українського мистецтва: результати авторського дослідження» відображені результати експертного онлайн інтерв’ю «Феномен політичного акціонізму в сучасному українському мистецтві» (2017–2018 рр.), спрямованого на уточнення характеристик функціонування і сприйняття вітчизняного акціонізму. Опитування теоретиків і практиків, які працюють з темою політичного акціонізму (митців у сфері сучасного політичного акціонізму, художників-концептуалістів, арт-кураторів, академічних дослідників сучасного мистецтва та політологів), дозволило суттєво розширити розуміння політичного акціонізму. Опитування експертів проводилось методом експертного неформалізованого онлайн-інтерв’ю за допомогою сервісу Google Forms (n=30). Відбір експертів проводився у два етапи. На першому етапі був задіяний метод «снігової кулі» з основним критерієм відбору – належності опитуваних до однієї з 5-ти груп. На другому етапі були визначені основні критерії відбору експертів: залученість до сфери сучасного мистецтва терміном не менше 5-ти років, рівень компетентності, самооцінка експерта щодо обізнаності в питаннях дії механізмів політичного акціонізму, ступінь об’єктивності та неупередженості експерта при аналізі та оцінюванні явищ у сфері політичного мистецтва. Дані за перерахованими критеріями були отримані від експертів у ході онлайн-опитування. 
Результати емпіричного дослідження дозволили поглибити теоретичні розвідки даної роботи. Відповіді експертів на перелік питань, що стосувались визначення поняття акціонізму, ознак акції та соціально-політичних умов, що детермінують розвиток акціоністської дії, продемонстрували розуміння українського політичного акціонізму як форми соціальної дії у трьох площинах: як мистецької дії, політичного протесту та дії, що спрямована на просування у мистецькому полі художника-акціоніста. Перша позиція пов’язана з акцентуванням уваги на таких ознаках українського політичного акціонізму як метафоричність акціоністського висловлювання, важливість візуальної складової у ньому та неможливість реального політичного впливу за допомогою акції на перебіг ситуації, що критикується в акції. Друга позиція пов’язана з присутністю у відповідях експертів таких ознак українського політичного акціонізму як політичний протест у певних акціях (наявність лозунгів, політичних вимог тощо) та сприйняття акції винятково як засобу публічних обговорень суспільно важливих питань. Третя позиція корелює з  провокативністю форми акції, завдяки якій можливо привернути увагу засобів масової комунікації та створити неординарний медійний прецедент.
У цілому, український акціонізм був визначений експертами як публічно непомітна та незатребувана серед художників форма мистецтва, що має помірно-радикальний характер і є недостатньо ефективною в соціально-політичних умовах сучасної України. Інертне ставлення до акціонізму в Україні має суто соціальні причини, а саме: відсутність політичної довіри українців до об’єктів критики, якими в політичному акціонізмі є державні соціальні інститути та їхні представники; велика кількість соціально-політичних подій, що обговорюються в інформаційному полі; можливість прояву легітимних форм громадянської активності. Загалом, у пошуку причин незатребуваності політичного акціонізму серед українських митців, експерти вказали на особливості вітчизняного політичного поля, а також особливості політичної поведінки українських громадян.  Такі висновки дають підстави зауважити, що вибір художнього методу для митця є не завжди особистим питанням, вирішення якого продуковане власними пріоритетами та уподобаннями. Існує певна кореляція між художньою практикою та політичним контекстом, соціально-політичними умовами в яких працює художник.  
Висока політична активність українського суспільства, можливість суспільних дебатів у публічному просторі, відсутність суворого соціального регламенту дозволяють повноцінно розробляти політичні питання та реалізувати критику політичних інститутів традиційними методами громадянського суспільства. У певній мірі, реалізація демократичних свобод нівелює потребу в радикальних методах політичного акціонізму.  

ВИСНОВКИ

Проведене дослідження дозволило досягти основної мети – концептуалізації політичного акціонізму в контексті теорії соціальної дії, продемонструвати доцільність вибору теоретичних підходів до аналізу досліджуваної проблематики, виявити детермінованість форми політичного акціонізму різними соціально-політичними режимами. 
	На основі авторського неформалізованого онлайн інтерв’ю «Феномен політичного акціонізму в сучасному українському мистецтві» (n=30) та вторинного аналізу матеріалів соціологічних опитувань зарубіжних та українських дослідницьких центрів із питань політичної довіри до соціальних інститутів визначено специфіку здійснення мистецьких політичних акцій в сучасному українському суспільстві. Не дивлячись на нормативні семантичні розрізнення понять «акція» та «політичний протест», в українському контексті ці семантичні межі часто нівелюються або повністю зникають. Український політичний акціонізм розглядається у залежності від типу представленої в експертній думці дискурсивної інтерпретації як мистецька дія, політичний протест, провокація, PR-стратегія задля досягнення художником-акціоністом популярності. Виникнення та розвиток політичного акціонізму пов’язані, перш за все, з неможливістю прояву легітимних форм громадянської активності та/або користуванням законних важелів впливу на державні соціальні інститути. У державах, що є перехідними та знаходяться в процесі становлення громадянських суспільств, до яких можна віднести Україну, політичний акціонізм проявляється у формі окремих нерегулярних акцій, що не виходять в медійне поле, мають помірну, позбавлену радикальності, форму та, частіш за все, спрямовані на соціальну критику або обговорення профільних питань художнього виробництва.
		У цілому, феномен політичного акціонізму в цьому дослідженні концептуалізовано як мистецтво епатажної дії соціального спрямування – сингулярної неінституціоналізованої мистецької форми соціальної дії, що реалізується художником-акціоністом в якості провокативного емансипативного жесту, спрямованого на публічну критику влади, держави та політичного режиму, порушення онтологічної безпеки глядача, перерозподіл соціального простору та перевизначення ролі митця в соціумі. У контексті теорій соціальної дії та структурації політичний акціонізм можна розглядати як форму цілераціональної дії, що є одночасно орієнтованою на декілька соціальних систем: суспільства (соціальні норми, цінності, моделі поведінки та рутинні практики повсякденності, що намагається порушити художник), мистецтва (конвенційні умови авангардного естетичного жесту, на які спрямовує свої дії акціоніст) і політики (перерозподіл суспільно-політичного простору та протест проти офіційної влади, що, як правило, є однією з основних цілей проведення мистецької політичної акції). Зважаючи на антагоністичність форматів політичних акцій по відношенню до соціальних норм і нетиповість проявів політичного акціонізму в порівнянні з усталеними формами актуального мистецтва, до аналізу політичного акціонізму в цьому дослідженні застосовано запропоновані М. Вебером два «додаткових» типи соціальної дії: тієї, що відхиляється від нормативних соціальних практик, і тієї, що відтворює існуючий соціальний порядок. Тісний взаємозв’язок між акцією та соціально-політичним контекстом, що обумовлює її виникнення, змушує акціоніста підкорятись усталеним соціальним нормам і в той же час свідомо порушувати їх. Виявлена кореляція не дає можливості визначити акціоністську дію в рамках лише однієї із запропонованих категорій в бінарній опозиції «відхилення / відтворення норми» та дає підстави стверджувати, що політична акція, як правило, має амбівалентний характер і відрізняється подвійною, одночасно і руйнівною, і креативною, дискурсивною залежністю від політичної ситуації суспільства, де відбувається акція.    
Для майбутніх досліджень не тільки залишаться актуальними ті проблемні питання, яким була приділена дослідницька увага в межах цієї дисертаційної роботи, але, безперечно, з’являться й нові, пов’язані з аналізом процесів медіатизації та віртуалізації політичних акцій в культурі Веб 2.0, визначенням тенденцій розвитку політичного акціонізму в неєвропейських країнах, виявленням специфіки сприйняття політичного акціонізму в різних типах соціуму, порівнянням видів перцепції політичних акцій різними глядацькими аудиторіями та ін. Результати цієї дисертаційної роботи можуть слугувати теоретичним базисом у подальших дослідженнях політичного акціонізму як одного з актуальних теоретичних напрямів соціології культури та мистецтва – аналізу процесів соціально-політичних трансформацій у співвідношенні з розвитком різноманітних мистецьких форм.

СПИСОК ОПУБЛІКОВАНИХ ПРАЦЬ ЗА ТЕМОЮ ДИСЕРТАЦІЇ

Наукові праці у наукових фахових виданнях України:
1.	Бавикіна В. М. Ґенеза політичного акціонізму як соціокультурного феномену // Вісник Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут». Політологія. Соціологія. Право. 2015.  № 3/4 (27/28). С. 38–44.
2.	Бавикіна В. М. Феномен політичного акціонізму в сучасному суспільстві // Грані. 2016. № 9 (137). С. 67–74.
3.	 Бавикіна В. М. Концептуалізація практик акціонізму в контексті теорії художньої події Алена Бадью // Габітус. 2017. № 4. С. 18–22.
4.	Бавикіна В. М. Політичний акціонізм у сучасному мистецтві як соціальна дія // Вісник Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут». Політологія. Соціологія. Право. 2017. № 3/4 (35/36). С. 46–49.

Наукові праці основних результатів дисертації у зарубіжних спеціалізованих виданнях:
5. Бавикіна В. М. Російський політичний акціонізм як соціальна дія (кінця XX століття – початку XXI століття) // East European Scientific JOURNAL, Poland. 2018. № 8 (36). С. 37–44.

Наукові праці апробаційного характеру (тези доповідей на наукових конференціях) за темою дисертації:
6.	Бавикіна В. М. Медиа как инструмент политического акционизма // Media Studies : междисциплинарные исследования медиа : материалы научно-практической конференции (Харьков 16 мая 2016 года) Харьков, 2016. С. 97– 103.
7.	Бавикіна В. М. Політичний акціонізм в контексті теорії структурації // Теорія і практика сучасної науки : матеріали міжнародної науково-практичної конференції (Дніпро, 24-25 лютого 2017 року). Дніпро, 2017. С. 122–124.
8.	Бавикіна В. М. Гендерна проблематика в контексті сучасних феміністичних практик // III Конгрес Соціологічної Асоціації України «Нові нерівності – нові конфлікти: шляхи подолання (Харків, 12-13 жовтня 2017 року). Харків, 2017. С. 316–317. 
9.	Бавикіна В. М. Феномен непомітності політичного акціонізму в публічному полі України. Розвиток сучасного суспільства в умовах глобальної нестабільності : матеріали міжнародної науково-практичної конференції   (Одеса, 11-12 травня 2018 року).  Одеса, 2018. С. 73–79.
10.	 Бавикіна В. М. Соціально-політичні умови появи Віденського акціонізму // Суспільні науки: історія, сучасність, майбутнє : матеріали міжнародної науково-практичної конференції (Київ, 4-5 травня 2018 року). Київ, 2018. С. 26–30.

АНОТАЦІЯ

Бавикіна В. М. Політичний акціонізм у контексті теорії соціальної дії. – Кваліфікаційна наукова праця на правах рукопису.
Дисертація на здобуття наукового ступеня кандидата соціологічних наук за спеціальністю 22.00.01 – теорія та історія соціології. – Харківський національний університет імені В. Н. Каразіна Міністерства освіти і науки України, Харків, 2020.
Результатом цього дослідження стала концептуалізація феномена політичного акціонізму як форми соціальної дії. Виявлено місце політичного акціонізму в контексті соціальних, художніх і перформативних практик. 
Проаналізовано причини виникнення політичного акціонізму в різних країнах, встановлено кореляцію між процесом розвитку політичного акціонізму  та політичним устроєм суспільства: доведено, що найпотужніше акціонізм розвивається в суспільствах із квазідемократичними політичними режимами, що характеризуються тенденцією до авторитаризму у формуванні стратегій політичної влади, наявністю процесу естетизації політики у формуванні офіційної державної ідеології, узурпацією політичної влади, жорсткою регламентацією публічного простору, контролем над медіасферою, порушенням державними  соціальними інститутами принципів базових демократичних свобод.  
Визначено специфіку здійснення та сприйняття мистецьких політичних акцій в сучасному українському суспільстві на основі результатів проведеного експертного неформалізованого онлайн-інтерв’ю «Особливості функціонування політичного акціонізму в сучасному українському суспільстві» (2017–2018 рр.). Важливим результатом проведення експертного інтерв’ю стало визначення специфіки функціонування політичного акціонізму в сучасному українському мистецтві як форми соціальної дії. 
Ключові слова: емансипація, мистецтво прямої дії, онтологічна безпека, політична довіра, політичний акціонізм, публічний простір, соціологія мистецтва, соціальна структура, соціальний протест, теорія соціальної дії, теорія структурації.

ABSTRACT

Bavykina V. M. Political actionism in the context of social action theory. – Scientific qualification thesis on the rights of manuscripts.
The thesis for obtaining the academic degree of Candidate of Sociological Sciences in the specialty 22.00.01 – Theory and History of Sociology. – V. N. Karazin Kharkiv National University of Ministry of Education and Science of Ukraine, Kharkiv, 2020.
The result of this research is the conceptualization of the phenomenon of political actionism in the context of social action theory. There has been identified the place of political actionism in the context of social, artistic and performative practices. The semantic spectrum of categories related to the concept of artistic political action (performance, happening, action of political protest) has been defined. Two original variants of the definition of the term “political actionism” in the context of sociological analysis have been proposed - in this work, the political actionism is broadly understood as the art of a flamboyant artistic action of social direction, and in a narrow sense it is defined as the art of a rationally-purposeful social action, realized by the actionist in a way of a radical aesthetic gesture aimed at attracting public attention to an actual unresolved social problem, redistribution of social space and redefinition of the role of an artist in society.
It has been proved the necessity of considering political actionism in the context of M. Weber's social action, E. Giddens' structuration theory, and G. Mead's symbolic interactionism; H. Arendt`s the concepts of freedom, the disciplinary power of M. Foucault and the symbolic power of P. Bourdieu; J. Ranciere's research on distribution of the sensible; works on metapolitics and the concept of A. Badiou event; the concept of "liquid modernity" by Z. Bauman and criticism of political Ch. Mouffe, which is adapted and extrapolated to the field of contemporary art research, which is understood as a reflection of the state of social space and political climate in the country; It is shown that a sociological study of the transformation of artistic practices not only changes the understanding of the potential of artistic expression, but also opens new perspectives on the theoretical analysis of social structure and determinants of social change in the country where a political action takes place.
The basic socio-political functions of political actionism (deconstructive, emancipatory and critical) and its structural and dynamic elements (the actionist; the act of the artist aimed at attracting attention to the actual social problem; the conditions for carrying out the social action; the conceptual content of the action; public results and social consequences of the action). A conceptual and methodological research strategy is developed, based on a three-component model of interpretation of the phenomenon of political actionism as the art of social action, which is understood as: 1) rationally -purposeful social action aimed at undermining the ontological safety of viewers and the destruction of institutionalized patterns of socialization; 2) a radical artistic event that has political and emancipatory potential, redefines established social norms and demonstrates alternative reference points for social action in public space; 3) authoritarian political action, which appears as a quasi-opposition to the political regime, thereby supporting the construction of power discourse.
The reasons for the emergence of political activism in different countries are analyzed, correlation between the process of development of political actionism and the political system of society is found: it is proved that the actionism is being better developed in societies with quasi-democratic political regimes characterized by a tendency towards authoritarianism in the formation of strategies of political power; usurpation of political power and tight regulation of public space and control over the media; violation of the principles of basic democratic freedoms by state social institutions.
A typology of political actionism is proposed, depending on the political regimes of the societies in which it emerges; the specific of socio-political contexts in which each of the different types emerges is compered: 1) immanent actionism, which is typical of traumatized societies with a high level of control over public and information spaces; 2) engaged actionism, which is characteristic of political regimes of hybrid democracy with minimal participation of the society in the creation of the state, high level of political trust and low level of possibility of realization of democratic freedoms; 3) latent actionism, which is a sporadic action in the politically eventful public spaces of societies with a low level of trust in politics. Two types of political actions are distinguished, depending on the degree of re-territorialization, which may be complete (such action is a radical break with traditional established practices) or partial, in the context of which it is possible to simultaneously postulate a new type of action for the given context and to use the usual mechanisms of art functioning.
The specifics of the execution and perception of artistic political actions in modern Ukrainian society are determined on the basis of the results of the conducted expert interview "Features of the functioning of political actionism in modern Ukrainian society" (2017-2018). An important result of conducting the expert interview was to determination of the specificity of the functioning of political actionism in contemporary Ukrainian art as a form of social action.
The immanent type of actionism is characteristic of traumatized societies in which high levels of censorship and regulation of public space are maintained. Hybrid democracy regimes that reproduce authoritarian patterns of political action are characterized by an engaged type of political actionism. For transitional societies where democratic institutions are being actively built, the latent type of political actionism is inherent. The last type of actionism takes place in the Ukrainian art field.
Key words: art of direct action, contemporary art, emancipation, ontological security, political actionism, public space, social protest, sociology of art, social structure, theory of social action, theory of structuration.

Відповідальна за випуск:
докторка філософських наук, професорка 
Лідія СТАРОДУБЦЕВА